Sininen planeetta II:ssa olemme tutkineet joka kolkan merenalaisesta maailmasta.
Olemme tavanneet erikoisia eläimiä
ja oppineet uutta elämästä aaltojen alla.
Vuosia luulimme merten olevan niin valtavia
ja niiden asukkeja niin loputtomasti,
että mitkään tekomme eivät vaikuttaisi niihin.
Mutta nyt tiedämme olleemme väärässä.
Ne ovat suuremmassa vaarassa kuin koskaan ennen aikanamme.
Tässä viimeisessä jaksossa tapaamme eturintaman,
joka yrittää kääntää kehityksen.
Ne jotka auttavat merten uhanalaisimpia asukkeja
ja omistavat elämänsä merien suojelemiseen.
Mutta onko aika loppumassa?
Monet uskovat mertemme saavuttaneen kriisipisteen.
Kuinka haavoittuva on sininen planeettamme?
SININEN PLANEETTAMME
Talvi pohjoisella napapiirillä.
Joka vuosi Norjan vedet ovat tapahtumapaikka
yhdelle suurimmista merten näyistä.
Yli miljardi silliä ui näihin vuonoihin.
Sininen planeetta II -ryhmä kuvasi tätä hämmästyttävää ilmiötä kolme vuotta.
Kalapaljous houkuttelee suurin määrin saalistajia.
Miekkavalaita
ja ryhävalaita.
Mutta vaellus ei ole aina ollut runsas.
Leif Notastad on norjalainen kalastustutkija.
Tämä on ollut tärkeimpiä kalastusalueitamme
vuosisatojen ajan koko rannikolla.
Mutta 60-luvun lopulla sillikanta oli romahtaa.
50 vuotta sitten kalastettiin niin paljon,
että sillit olivat melkein kadonneet.
Miekkavalaat nähtiin kilpailijoina,
ja niitä tapettiin sadoittain.
Vasta viranomaisten Norjassa määräämien rajoitusten myötä
sillikanta alkoi elpyä.
Nyt kalastusalue on taas erittäin tuottava
tutkijaryhmien tarkoin valvomana.
Meribiologi Eve Jourdain on yksi miekkavalasasiantuntijoista.
Miekkavalas rauhoitettiin Norjassa 1982.
Meillä on yksi maailman suurimmista kannoista.
Täällä on nyt yli tuhat miekkavalasta.
Mutta kun on monta nälkäistä suuta, meidän mukaan lukien,
voidaanko vanhat virheet välttää?
Vastatakseen tähän tärkeään kysymykseen ryhmä käyttää kiinnitettäviä kameroita.
Yritämme nähdä, miten miekkavalaat saalistavat
ja miten ne käyttäytyvät, mitä emme näe veneestä.
Kamera pitää kiinnittää juuri oikeassa asennossa.
Nyt se tulee, nyt se tulee.
Hyvä osuma.
Imukupit ovat vähiten häiritsevä kiinnitys.
Se ei jätä jälkeäkään, mistä pidämme paljon.
Tutkiessaan miekkavalaita Eve huomasi huolestuttavan käyttäytymismuutoksen.
Ne olivat oppineet, miten saada helpoiten ruokaa.
Miekkavalaat odottavat, että verkko on vedessä.
Se on kuin ruokakello,
ja kaikki alueen miekkavalaat tulevat.
Verkosta pääsee kalaa karkuun,
mitä miekkavalaat odottavatkin.
Mutta Eve on todistanut tämän uuden taktiikan vaarallisuuden.
Tarkkailimme miekkavalaiden ateriointia verkon ympärillä,
kun huomasimme aikuisen uroksen jääneen verkkoon.
Kun verkkoa alettiin vetää ylös,
miekkavalas alkoi hätääntyä
ja vetää vastaan kaikin voimin.
Miekkavalas taisteli elämästään.
Tiukat säännöt edellyttävät lupaa verkon avaamiseen.
Mutta siihen meni aikaa.
Se oli niin pitkä prosessi.
Ajattelimme että valas uupuisi hengiltä.
Onneksi kalastajat saivat viimein avata verkkonsa vapauttaen miekkavalaan.
Oli valtava helpotus, että miekkavalas kesti loppuun
ja pääsi lopulta parvensa pariin.
Eläinten ja ihmisten kilpaillessa vahingot ovat väistämättömiä.
Kaksi päivää kiinnittämisestä kamera irtoaa ja Eve etsii sen.
Tämä on täynnä salaisuuksia
sen oltua kiinni valaassa monta päivää
ja paljastaa, mitä valaat ovat tehneet.
Video paljastaa saalistus- tekniikan yksityiskohtaisesti.
Ne sukeltavat kalaparven alle
ja sitten voltin taaksepäin.
Voimakas pyrstönisku tainnuttaa sillit.
Eve voi laskea, kuinka monta kalaa miekkavalaat syövät.
Ne voivat tappaa 30 silliä yhdellä iskulla.
Hämmästyttävää on, että parvi jakaa sillit.
Eivätkä miekkavalaat ole yksin.
Myös ryhävalaat ovat juhla-aterialla.
Niidenkin käyttäytymistä tarkkaillaan
antaen kalastustutkija Leifille koko kuvan, kuinka paljon silliä syödään.
Valaat eivät ota ehkä prosenttiakaan.
Kalastajat ottavat alle 10 %.
Lopputulos on, että kaikille riittää,
kunhan kalastusta kehitetään kestävästi.
Mutta on arvioitu, että melkein kolmasosa merten kalastusalueista on ylikalastettu.
Sillin vahva elpyminen täällä osoittaa kalastusalueen tarkan hoidon arvon.
Merien kaltoinkohtelulla on monia seurauksia.
Jotkut ovat ennustettavissa,
mutta toiset ovat yllättävämpiä.
Kaakkois-Aasia.
Koralliriutat täällä ovat maailman rikkaimpia.
Meribiologi Steve Simpson
huomaa, kuinka tärkeä ääni on
kuhisevien korallikaupunkien asukeille.
Alamme vasta nyt tajuta, että kalat pitävät ääntä.
Ne käyttävät ääntä saadakseen kumppanin,
pelotellakseen pedon pois.
Popsahduksia, murinaa, kurinaa ja napsahduksia.
Kokonainen vedenalainen kieli, jota alamme vasta ymmärtää.
Käyttämällä kehitettyä monisuuntahydrofonia
Steve yrittää ymmärtää erikoista kuoroa
selvittämällä mikä tekee minkäkin äänen.
Yksi kala on erityisen puhelias.
Se on ehkä riutan kuuluisin asukki.
Vuokkokala.
Kuvatessamme sarjaa seurasimme tätä satulavuokkokalaperhettä
sen etsiessä sopivaa paikkaa munilleen.
Se on äänekäs toimenpide.
Vuokkokaloille ääni on kaikki kaikessa.
Ne puhuvat toisilleen koko päivän.
On pomo ja palvelija.
On muiden kutsut toisilleen.
Ne näyttävät käyttävän ääntä myös
puolustuskeinona riutalla saalistavia petoja vastaan.
Mukaan lukien safiirimeriahventa.
Meneekö tämä huijaus täydestä?
Vuokkokalat reagoivat melkein heti.
Matkimalla petoa Steven onnistuu tallentaa niiden hätäkutsut panematta niitä vaaraan.
Naaraan matalat sykkivät äänet ovat selvät sen yrittäessä pelotella meriahventa pois.
Ja pikkuiset popsahtelevat
kuin sanoakseen, että kaikki kunnossa.
Niillä on oikea kieli yhdyskunnan puolustuksessa meriahvenelta.
Mutta havainto on johtanut vakavaan huoleen kaloista.
Kalat popsahtelivat tosissaan pedolle
mutta veneen mennessä yli tulivat tarkkaamattomiksi.
Melu muutti täysin kalojen käytöksen.
Hukkuessaan veneiden melun alle
perhe ei voi varoittaa toisiaan vaarasta
ja on näin haavoittuva hyökkäykselle.
Kun ajattelee, kuinka paljon liikenteestä, öljynporauksesta
aiheutamme melua mereen,
tajuaa kuinka paljon luonnon omaa ääntä hukutammekaan
ryöstämällä eläimiltä kyvyn puhua toisilleen.
Tällä melulla voi olla vakavia seurauksia monille riuttakaloille,
koska kuoriuduttuaan niiden poikaset pyyhkäistään merelle.
Siellä ne syövät ja kasvavat, kunnes uivat vahvoina takaisin.
Ja löytääkseen riutan ne käyttävät ääntä.
Ne kuuntelevat ääniä, jotka ne kuulevat,
ja valitsevat niiden mukaan sen, minne tekevät kotinsa.
Mutta koska lisäämme melua mereen,
on ihme, jos ne kuulevat riutalta mitään.
Ihmisen aiheuttamaa melua on nyt kaikkialla meressä.
Ja se vaikuttaa kaikkiin merieläimiin.
Pikkukaloista
valtaviin valaisiin.
Mutta Steve uskoo ratkaisuun.
Melu meressä on todellinen ongelma.
Mutta se on hallittavissa.
Voimme valita missä ja milloin sitä syntyy.
Voimme suoraan vähentää melun määrää
ja voimme aloittaa sen tänään.
Alamme vasta tajuta, mikä vaikutus melullamme on meren asukkeihin.
Muut saasteet ovat tuttuakin tutumpia.
Keksimisestään lähtien satakunta vuotta sitten
muovi on ollut tärkeä osa jokapäiväistä elämäämme.
Nyt joka vuosi sitä päätyy mereen noin kahdeksan miljoonaa tonnia.
Ja siellä se voi tappaa.
Sininen planeetta II:n kuvausryhmät löysivät muovia joka valtamerestä.
Kaikkein syrjäisimmistäkin paikoista.
Etelä-Georgia.
1 500 km Etelämantereelta pohjoiseen
tämä syrjäinen erämaa on pesimäpaikka
valtaville yhdyskunnille pingviinejä ja merinorsuja.
Täällä pesii myös taivaan suurin lintu.
Jättiläisalbatrossi.
Vanhemmat näkevät suuren vaivan poikastensa hyviin mahdollisuuksiin.
Omistautuneet vanhemmat lentävät tuhansia kilometrejä
etsien kalaa ja kalmareita nälkäiselle poikaselleen.
Mutta kaikista ponnisteluistaan huolimatta saaren albatrossiyhdyskunnalla on vaikeaa.
Lucy Quinn on tutkijaryhmässä, joka on osana British Antarctic Surveyta
tutkinut lintuja täällä 40 vuotta.
Vain pitkäaikaistutkimusten kautta saa käsityksen lintujen tilanteesta.
Ja albatrossikanta on ollut kymmenen vuotta laskussa.
Syitä voi olla monia.
Etsiessään ruokaa merellä albatrossi voi sotkeutua kalastusvälineisiin ja hukkua.
Mutta Lucy on erityisen huolissaan siitä, mitä vanhemmat syöttävät poikaselleen.
Albatrossit oksentavat sulamattoman ruoan.
Siitä voimme päätellä, mitä ne ovat syöneet.
Terveen albatrossinpoikasen ruokavalio koostuu kalmareista,
joten oksennuspalloista löytyy kalmarien nokkia.
Ja kaloista, joten kalan luita myös.
Mutta näille syötetään jotain aivan muuta.
Muovia jonka paran on pitänyt oksentaa.
Muovipussi.
Tämä näyttää riisipussilta.
Onneksi poikasen onnistui saada tämä vatsastaan.
Toivottavasti sillä ei ole enää muovia sisällään.
Toisille muovi voi olla kohtalokas.
Valitettavasti linnun nielemä muovinen hammastikku oli tullut sen vatsasta läpi.
Jokin niin pieni on johtanut kuolemaan.
Todella surullinen tapaus.
Lucy kerää ja kirjaa pesien ympäriltä löytämänsä muovit.
Nämä oksennettiin viime pesimäkaudella.
Tämä on vain pieni osa,
jonka olemme sattuneet löytämään.
Suurta osaa emme näe tuotavan saarelle.
Selvittääkseen mistä roskat tulevat,
Lucy ryhmineen on kiinnittänyt GPS-jäljittimet aikuisiin lintuihin.
Tämä näyttää, mistä ne etsivät ruokaa itselleen
ja tuodakseen sitä poikasilleen.
Ne voivat hyvin hakea muovia tuhansien kilometrien päästä.
Muovia joka on heitetty mereen,
tai ihmisten kodeista.
Muovi päätyy jokiin ja niistä meriin.
Tätä ei tapahdu vain syrjäisissä paikoissa.
Tämä on maailmanlaajuinen ongelma.
Roskat ovat meidän
ja meidän ongelma, joka pitää ratkaista.
On arvioitu, että paikoin meressä on
yli miljoona muovinpalaa neliömaililla.
Ja alamme vasta nyt tajuta, kuinka vakavasti se vaikuttaa merielämään.
Yhdysvaltojen itärannikolla tutkitaan nuorien delfiinien outoja kuolemia.
Ryhmää johtaa tohtori Leslie Hart.
Näyttää vähän toista vuotta vanhalta.
Yritämme selvittää, mihin delfiini kuoli.
Nähdä nuori delfiini
kuolleena niin nuorena särkee aina sydäntä.
Leslie ottaa kudosnäytteitä.
Näytteiden kemiallinen analyysi voi tarjota tärkeitä todisteita.
Löydämme usein järkyttävän korkeita myrkkypitoisuuksia.
Nuoret poikaset kuolevat monesta syystä.
Mutta epäilemme pääsyyksi ihmisen aiheuttamia myrkkyjä.
Ja muovi voi olla osa ongelmaa.
Meressä muovi hajoaa pienenpieniksi palasiksi.
Mikromuoviksi.
Mereen laskettuihin teollisuus- kemikaaleihin sekoittuessaan
se voi muodostaa myrkkyliemen.
Eläinplankton voi luulla mikromuovia ravinnoksi.
Isommat eliöt syövät planktonia.
Isommat kalat syövät pienempiä ja niin edelleen ja niin edelleen.
Delfiinit ovat toisessa päässä ravintoketjua,
ja nyt uskotaan, että saasteet rikastuvat niiden kudoksissa
niin runsaiksi, että emon maito voi tappaa poikasen.
Teollisuussaasteita ja muovijätteitä
pitää vähentää merielämän tähden.
Ympäri maailmaa ihmiset omistavat elämänsä
pelastaakseen uhanalaisimpia merieläimiä.
Karibialla esimerkiksi.
Joka vuosi muutama saari on suuren tapahtuman näyttämö.
Auringon laskiessa
valtavia matelijoita alkaa ilmestyä.
Tämä suurenmoinen eläin...
Hups.
valmistautumassa munimaan
on kilpikonnista suurin.
Merinahkakilpikonna.
Ne voivat painaa puoli tonnia,
ja niillä on sata miljoonaa vuotta pitkät sukujuuret
dinosaurusten aikaan.
Mutta nyttemmin niiden määrä on romahtanut.
Karibialla kuitenkin on toivoa.
Merinahkakilpikonnat jättävät meren laskeakseen munansa kuivaan hiekkaan.
Mutta rannalla ne ovat helppoja saaliita.
Pienessä kalastajakylässä Trinidadilla
Len Peters on todistanut tämän omin silmin.
Kasvoin kodissa, jossa syötiin säännöllisesti kilpikonnan lihaa.
Jääkaappi oli aina täynnä sitä.
Kaikki hakivat kilpikonnia vanhempani mukaan lukien.
Vasta kun luin merinahkakilpikonnista
sukupuuton partaalla ja kenenkään välittämättä,
kiinnostukseni heräsi.
Len otti merinahkakilpikonnien tulevaisuuden omiin käsiinsä.
Suojellakseen kilpikonnia hän alkoi partioida rantaa öisin.
Rohkea teko.
Kohtasimme kovaa vastustusta.
Meitä lyötiin vöillä.
Minua on haukuttu. Minua on kirottu.
Minuun on käyty kiinni machete kädessä.
Ajat olivat vihamieliset.
Jos Len halusi pelastaa kilpikonnat,
hänen piti voittaa koko yhteisö puolelleen.
Meidän piti saada kyläläiset hyötymään näistä eläimistä.
Hän alkoi edistää turismia rannalle
ja koulutti kyläläisiä oppaiksi.
Turvatakseen kilpikonnien tulevaisuuden hän vei viestin seuraavalle sukupolvelle.
Kuinka isoksi merinahka- kilpikonna voi kasvaa?
Shanie.
- 1 000 kiloa. - Oikein.
Merinahkakilpikonna voi kasvaa tuhatkiloiseksi.
Se on iso kilpikonna.
Lenin kova työ kannatti.
Nyt asenteet ovat muuttuneet.
Meillä meni hetki aikaa saada keskusteluyhteys kyläläisiin.
Mutta vähitellen saimme heidät mukaan.
Saimme salametsästäjiä mukaan suojeluohjelmaan.
Aikuisten kilpikonnien suojelun lisäksi
ryhmä myös kerää munat, jotka voivat jäädä nousuveden alle.
Jos munia ei ole laskettu tarpeeksi kauas rannasta,
siirrämme ja hautaamme ne uudestaan.
Yhteisön työn ansiosta kilpikonnien onni on kääntynyt parhain päin.
Tätä pidetään nyt yhtenä tiheimpänä merinahkakilpikonnien pesimärantana.
Aloittaessamme pesimäkauden huipulla
kilpikonnia oli 30–40 yössä.
Nyt niitä on yli 500.
Kilpikonnien määrä on noussut 40:stä 500:aan 20 vuodessa.
Tärkeitä vastakuoriutuneita poikasia autetaan myöskin.
Päivällä esiin kaivautuvat kerätään
ja vapautetaan mereen turvaan nälkäisiltä linnuilta.
Tämän pienen kilpikonnan pitää kohdata tuhat vaaraa
ennen kuin se palaa aikuisena synnyinrannalleen munimaan.
Ja vaarat lisääntyvät suuresti
merelle tekemiemme vahinkojen johdosta.
Onnea, pikku kilppari.
Pesimärantojen suojelu voi kääntää merieläimen onnen parempaan päin,
mutta maailman merillä niiden suojelu on paljon vaikeampaa.
Täällä on vähän suojaa.
Joka yö mereen lasketaan siimaa tuhansia kilometrejä koukkuineen.
Sitä riittäisi arviolta kaksi kertaa maailman ympäri.
Katedraalinkin nielaiseviin verkkoihin jää satoja tonneja kalaa kerrallaan.
Varsinkin vaeltavat hait ovat vaarassa.
Arviolta kymmeniä miljoonia haita pyydystetään vuosittain
mukaan lukien meren suurinta kalaa,
valashaita.
Haibiologi Jonathan Green pelkää,
että mahtavan eläimen aika on käymässä vähiin.
Sitä saatetaan pyytää valtavia määriä.
Tuhansia tai kymmeniä tuhansia vuosittain.
Jos se on todellakin totta,
emme tiedä, kuinka kauan se kestää sellaista pyyntiä.
Pelastaakseen sen Jonathan yrittää selvittää synnytyspaikan arvoituksen.
Ja nyt hänellä on aavistus, missä paikka saattaa olla.
Kantavien naaraiden uskotaan vaeltavan Tyynenmeren poikki
Darwinille Galápagossaarilla.
Jonathan yrittää kiinnittää ensin kameran naaraaseen.
Kaikki valmista?
Hait pysyvät alueella vain muutaman päivän.
Toista tilaisuutta ei ehkä tule.
Jonathanin pitää kiinnittää kamera ennen kuin hai sukeltaa vaarallisiin syvyyksiin.
Kamera pysyy jätin evässä kaksi päivää
ennen kuin se irtoaa automaattisesti.
Kun kamera on saatu takaisin, se paljastaa erikoista käyttäytymistä.
Kaunista, kaunista.
Haukkahai hankaa itseään sitä vasten.
Ne hankaavat itseään karkeaa ihoa vasten
ehkä päästäkseen eroon loisistaan.
Pedot tekevät pintavesistä vaaralliset nuorille kaloille.
Luvassa on yllätys.
Syvyysanturi mittaa syvyydeksi 600 metriä.
Mutta siellä on liian pimeää kameralle.
Ainoa keino todistaa, synnyttävätkö ne,
on sukeltaa perässä.
Valmiina nostoon.
Deep Rover, Alucia, tankit täyteen, hyvää sukellusta.
Pimeydestä ilmestyy muoto.
Toinen valtava valashai.
Katsos sitä. Se katsoo suoraan tänne.
Se on valtava.
Ja samoin vatsa.
Suuri kantava naaras.
Se kääntyy.
Se antaa meidän seurata aluksella.
Se johdattaa heidät pimeyteen.
Deep Rover, Alucia, syvyys 1-0-0 metriä, syvemmälle.
Se suuntaa syvemmälle. Vauhti näyttää kiihtyvän.
Se on liian nopea.
Eikä alus pysy perässä virtausta vastaan.
Mutta Jonathan näkee, minne se on matkalla.
Darwin voi tarjota suojapaikan vastasyntyneille hainpoikasille,
minne pedot eivät pääse.
Täydelliset kasvuolosuhteet merten vaeltaville jäteille.
Uskomatonta.
Elinikäinen unelma.
Hänen havaintonsa, että tiineet valashait tulevat tänne syvään,
on vahva todiste siitä, että juuri täällä jätit synnyttävät.
Jos onnistun todistamaan, että ne synnyttävät täällä,
meillä on tarvittava tieto viranomaisille,
mitkä vaellusreitit pitää suojella.
Ja vasta se on oikea suoja kauniille meren vaeltajalle.
Kansainvälisistä vesistä alle 1 % on suojeltuja.
Uudet suojelualueet ovat elintärkeitä,
jos haluamme turvata monen merieläimen tulevaisuuden.
Se kysyy kansainvälistä yhteistyötä.
Mutta täälläkin on toivoa.
Voimme kääntää kehityksen.
Olemme tehneet niin kerran.
Vuosisatojen ajan maailman kalastusvaltiot
pyysivät suuret valaat sukupuuton partaalle.
Ja sitten 1986 samat valtiot
sopivat lopettaa kaupallisen valaanpyynnin.
Vaikka muutamat valtiot jatkavat pyyntiä,
osa suurista valaista on elpymässä.
Trooppisilla vesillä Sri Lankan ympärillä
liikkuu tarinoita valtavista valaiden kokoontumisista.
Sisällissodan päätyttyä 2009
paikalliset pääsivät taas kalastamaan.
Pian seurasi havainnot kaskelottiparvista,
joita ei ollut nähty vuosisatoihin.
Meriopas Daya halusi selvittää, oliko kalajutuissa mitään perää.
Kalastajat kertoivat nähneensä paljon valaita vähän pohjoiseen.
He eivät kertoneet määrää,
mutta suurin määrin, ei vain yhtä tai kahta.
Monta.
Siihen meni kolme vuotta,
mutta lopulta huhuille löytyi todisteita.
15 kaskelottia ui ohi.
Sitten neljä lisää.
40:n jälkeen jatkoin laskemista.
Niitä tuli lisää, ja sekosin laskuissa.
Arviolta 300 kaskelottia.
Kaskelotteja pyydettiin ennen valtavin määrin,
ja jos teurastus olisi jatkunut,
laji olisi vaarassa kuolla sukupuuttoon.
Mutta nyt ainakin täällä niitä on suurin määrin.
Uskon että ne tulevat tänne ruoan perässä parittelemaan ja kasvattamaan poikasiaan.
Tämän täytyy olla lomapaikka niille.
Nyt en tiedä toista paikkaa,
missä kaskelotit kokoontuvat näin.
Vaikka osa valaskannoista on yhä laskussa,
tällaiset parvet todistavat kansainvälisen sopimisen
johtavan hämmästyttäviin tuloksiin.
Mutta nyt merten kohtaamat vaarat ovat maailmanlaajuisissa mitoissa.
Iso valliriutta.
Maailman suurin koralliriutta.
Täällä kuvaamamme tarina paljasti kalan älykkyyden.
Tämä nokkela huulikala
käytti korallialasintaan avatakseen simpukoita.
Tätä hämmästyttävää käyttäytymistä on tarkkaillut paikallinen tutkija Alex Vail.
Se on "Percy Peräänantamaton".
Siltä meni tunti ensimmäiseen simpukkaan.
Se löi sitä varmaan 50 kertaa
mutta sai sen lopulta auki.
Alex varttui Isolla valliriutalla yhdellä sen syrjäisemmällä saarella, Lizardilla.
Hän tuntee riutan perin pohjin.
Mutta 2016 kuvatessaan Sininen planeetta II:ta
Alex todisti katastrofin.
Aloittaessamme kaikki oli hyvin.
Kaikki korallit olivat kunnossa.
Mutta viimeisinä viikkoina kaikki muuttui.
En ollut nähnyt vastaavaa ennen.
Lämpenevä meri
ja satunnainen sääilmiö El Niño
nostivat meren lämpötilan ennätyslukemiin.
Ja tällä oli tuhoisa vaikutus koralleihin.
Kuumassa riutan rakentajat menettävät ravintolevänsä
ja valkaistuvat.
Lämpötilan pysyessä korkeana valkaistuneet korallit kuolevat.
Valkaistuminen on ollut tänä vuonna historian pahinta Isolle valliriutalle.
Noin 90 % kivikoralleista täällä Lizardilla on kuollut.
Sillä on tuhoisa vaikutus myös riutan asukkeihin.
Percy uiskentelee siellä.
Surullista että sen linna on alkanut valkaistua.
Korallimme mukana voimme menettää huulikalammekin.
On suunnattoman surullista nähdä alueita,
joilla on sukeltanut pienestä pitäen,
raunioina.
Itkin naamarini takana nähdessäni valkaistumisen aiheuttaman tuhon.
Kolmen viime vuoden aikana yli kahden kolmasosan maailman koralliriutoista
uskotaan osittain kärsineen meren lämpötilan noususta.
Se ole niiden ainoa haaste.
Tutkimus paljastaa meren koostumuksen muuttumisen.
Professori Chris Langdon näyttää, mitä se voi tarkoittaa merten tulevaisuudelle
kaatamalla happoliuosta kuorten päälle.
Ja kuinka happopitoisempaa tämä on mereen verrattuna?
Tämän happamuus on korkeampi,
mutta se kiihdyttää prosessin näkyväksi.
Kuoret ovat kalsiumkarbonaattia,
ja happo liuottaa niitä.
Ja koralliriutat ovat samasta rakennusaineesta kuin nämä.
Mutta eihän tämä ole käynnissä meressä nyt?
Katsomme dramatisointia meren tilanteesta,
mutta riutat toden totta liukenevat.
Ne voivat olla poissa vuosisadan lopussa.
Ja syy tähän on
hiilidioksidi.
Sen liuetessa meriveteen muodostuu hiilihappoa.
Mitä enemmän ilmakehässä on hiilidioksidia,
sitä happamammaksi meri tulee.
Todisteet viittaavat siihen, että fossiilisten polttoaineiden poltto
on pääsyy hiilidioksidin määrän kasvuun.
Ja tämä on seuraus ihmisen toimista.
Epäilyksettä.
Mutta Chris uskoo, että toivoa on.
Meidän pitää vain vähentää hiilidioksidipäästöjämme.
Voimme vaihtaa uusiutuviin polttoaineisiin,
tuuli- ja aurinkovoimaan,
fossiilisista polttoaineista.
Tämän ei tarvitse
kehittyä pahimmaksi. - Korjaako se sen?
Kyllä vain.
Tulevaisuus riippuu meistä.
Ilmaston muuttuessa ja vesien lämmetessä
meremme tuntevat vakavat seuraukset.
Ja tämä ei ole missään niin ilmeistä kuin navoilla.
Etelämanner.
Sininen planeetta II -ryhmälle tämä oli kunnianhimoisin tutkimusmatka.
Ensimmäistä kertaa miehitetty sukellusalus
yrittää sukeltaa 1 000 metrin syvyyteen
Etelämantereen pohjalle.
Matka tuntemattomaan.
Deep Rover, Alucia, radiokokeilu.
Alucia Roverille, varmistamme veneen.
Alucia Roverille, syvyys 4-0 metriä.
Selvä, syvyys 4-0 metriä.
Historiallista sukellusta johtaa syvänmerentutkija Jon Copley.
Näemme tämän maiseman ensimmäisen kerran.
Ja elämän määrä on hämmästyttävä.
Kaunista.
Sukellus antaa Jonille aivan uuden käsityksen,
kuinka tämä rikas ekosysteemi toimii.
Mutta se tarjoaa myös tilaisuuden tutkia,
kuinka meri pohjalla muuttuu.
Tarkkaillessamme elämää alukset tallentavat tietoa ympäristöstään,
kuten lämpötilasta ja suolaisuudesta,
mikä toivottavasti selittää tässä tärkeässä maailmankolkassa tapahtuvat muutokset.
Saadakseen kokonaiskuvan Jon laskee myös lämpötila-anturin.
Tietoja käytetään osana kansainvälistä yritystä
mitata meren ja ilman lämpötilan nousu.
Järkyttävää tiedoissa on, kuinka nopeasti asiat muuttuvat täällä.
Olemme kartoittamattomalla tiellä.
Käsittääkseen lämpötilan nousun vaikutuksen
Jon lähtee lennolle.
Ilmasta hän saa merkittyä jäävuorten määrän ja koon
niiden irrottua jäähyllyjen sulaessa.
Jäävuoret kaikkialla ympärillämme antavat jonkinlaisen käsityksen,
kuinka valtava prosessi on käynnissä Etelämantereella.
Kun kelluvat jäähyllyt hajoavat,
niiden tuhansia vuosia vanha jää
sulaa mereen.
Ja tämän ennustetaan nostavan merenpintaa.
Jäähyllyjen hajoaminen avaa tulvaportit.
Jää liukuu maalta nopeammin mereen, ja merenpinta nousee.
Se mitä täällä tapahtuu nyt, vaikuttaa kaikkiin.
Jo nyt Miamin kaltaiset kaupungit ovat vaarassa.
Tutkijat ennustavat, että vuosisadan vaihteessa
merenpinta on voinut nousta metrin tai kaksikin metriä.
Jos niin tapahtuu, osa tästä kaupungista jää pinnan alle.
Ympäri maailmaa sadat miljoonat ihmiset asuvat lähellä rannikkoa,
ja merenpinnan noustessa heidän elämänsä vaikeutuu.
On selvää, että toimemme vaikuttavat suuresti meriin.
Sarjan neljän vuoden kuvauksen aikana
olemme todistaneet monet muutokset omin silminemme.
Mutta myös yhteistyössä miesten ja naisten kanssa,
jotka ovat omistaneet elämänsä merten tulevaisuuden turvaamiselle.
Meret tuottavat meille happea,
ne säätelevät lämpötilaa,
ne tuottavat meille ruokaa ja energiaa.
Maailmaa ei voi olla ilman tervettä merta.
Uskon yhä, että voimme
parantaa tapamme, joilla tuhlaamme luonnonvaroja
ja myrkytämme meriämme,
ja katsoa luottavaisin mielin hyvinvoivaan tulevaisuuteen.
Katsoessani tulevaisuuteen uskon, että jos toimintamme
jatkuu edes jollain tavoin,
näillä eläimillä on mahdollisuus selviytyä.
Luulen että pohjimmiltaan jokaisen pitää ottaa vastuu
omista valinnoistaan arjessaan.
Enempää ei keneltäkään voi odottaa.
Yhdessä ne valinnat sitten merkitsevät.
Olemme aikamme erityisessä vaiheessa.
Koskaan ennen meillä ei ole ollut tällaista tietoisuutta
planeettamme tilasta.
Ja koskaan ennen meillä ei ole ollut kykyä tehdä asialle jotain.
Onhan meillä vastuumme sinisestä planeetastamme.
Ihmiskunnan tulevaisuus,
ja kaiken elämän täällä,
riippuu nyt meistä.
suom/synk: subisebbo